Analiza je revija za analitično filozofijo, ki poudarja racionalni, argumentativni pristop k filozofskim problemom tako s teoretičnega kot praktičnega področja. V uvodniku prve številke, ki je izšla leta 1997, je takratno uredništvo prepoznalo tri razloge, ki so govorili v prid taki reviji. Prvič, omogočala naj bi nadaljnji razvoj analitične filozofije v Sloveniji. Drugič, domači publiki naj bi predstavljala svetovne domete analitične filozofije in pa domačo ustvarjanje. Tretjič, z razvijanjem slovenske terminologije in z zastavljanjem vprašanj ter iskanjem odgovorov, ki imajo izvor v tu in sedaj, naj bi skrbela za razvoj slovenske identitete. Ti razlogi so relevantni še danes, se je pa skozi čas pokazalo, da ta vprašanja niso le filozofsko relevantna, temveč imajo širši domet. Revija je tako danes širše orientirana in objavlja članke, ki so zanimivi tudi za »nefilozofsko« publiko, predvsem članke s širšo kulturno vsebino (multikulturalizem, akulturacija, asimilacija, problem pravic kulturnih manjšin itn.) in članke s področja teorije umetnosti. Revija se na reflektiran in kritičen način ukvarja tudi z aktualnimi problemi, ki tarejo našo družbo (etična problematika, problem migracij, politična filozofija, socialni problemi družbe, izobraževanje itn.). V prihodnosti bomo še večjo pozornost posvetili filozofskim vprašanjem, ki jih odpirajo raziskovanja v sodobni kognitivni znanosti (npr. etične in družbene implikacije nevroznanosti in umetne inteligence).
Društvo za analitično filozofijo in filozofijo znanosti
Fenomenologija zavesti (Husserl, Merleau-Ponty in sodobne nevroznanosti)
Zavest je eno najbolj skrivnostnih in hkrati temeljnih področij filozofije duha. Čeprav sodobne nevroznanosti ponujajo zmeraj natančnejše opise možganskih procesov, ostaja vprašanje, kako ti procesi ustvarjajo subjektivno izkustvo – občutja, barve, bolečino – odprto. V članku se posvečam fenomenološkemu pristopu, ki ga je zasnoval Edmund Husserl in ga je pozneje razvil Maurice Merleau-Ponty. Fenomenologija zavesti ne obravnava kot zaprt notranji proces, temveč kot intencionalno usmerjenost k svetu, kjer pomen nastaja v sami izkušnji. Poseben poudarek je namenjen tudi Merleu-Pontyjevemu razumevanju telesa kot »živega telesa«, ki je pogoj zaznavanja in naše umeščenosti v svet. V nadaljevanju obravnavam problem takšnosti – vprašanje, kako subjektivna doživetja presegajo objektivne opise – in pokažem, da fenomenološki pristop odpira prostor za dialog s sodobnimi teorijami, kot so utelešena kognicija, enaktivizem in nevroznanost. Članek pokaže, da fenomenologija ne ponuja dokončnega odgovora na vprašanje zavesti, ampak jo lahko razumemo kot dopolnilo sodobnim znanostim, ki omogoča celovitejši vpogled v naravo zavesti.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.2.223-246.2025
Vsak človek je tekom lastnega obstoja deležen estetskega doživljanja. Vsakdanja izkušnja lepote in umetnosti nam je samoumevna. France Veber pa se je v svoji obsežni monografiji Estetika lotil ravno tega. Do tega ne pride samo pri umetniških delih, temveč tudi pri vsakodnevnih predmetih, kot so recimo oblačila, avtomobili ipd. O lepoti govorimo tudi pri naravnih pojavih. So pa te sodbe precej nezanesljive, saj se lahko zgodi, da nam je neka stvar v določenem trenutku lepa, čez nekaj časa pa nam postane nepomembna oz. celo manjvredna. Ali obratno. Recimo, Van Goghove slike v njegovem času niso bile kaj prida popularne, zdaj pa ga dojemamo kot enega največjih slikarjev vseh časov. Torej stvar lepote ni samo lepotna in umetna zadeva, temveč temelji tudi na »človekovem bivanju«, kot se izrazi Pirjevec. V članku bomo obravnavali Vebrovo estetsko misel in govorili o tem, kakšna so lahko estetska doživljanja in izkustva lepega, ter o tem, kaj našim tovrstnim doživljajem botruje. S pomočjo Vebrove terminologije bomo skušali odgovoriti na vprašanje, kaj sploh je doživljanje in kaj pomeni intencionalnost doživljanja, hkrati pa bomo razmišljali o možnosti obstoja nepristnih doživljanj.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.2.201-222.2025
Članek obravnava vlogo jezika in retorike pri razumevanju ter reševanju sodobnih okoljskih izzivov. Avtor gradi na tranzitivnem argumentu, ki povezuje štiri ključne elemente: družbo, okolje, jezik in retoriko, kjer v izhodišču predstavi analizo negativnih vplivov industrijske družbe na okolje, čemur sledi teoretska utemeljitev jezika kot konstitutivnega elementa družbene stvarnosti. Z uporabo Searlove socialne ontologije in teorije govornih dejanj avtor nato pojasnjuje, kako jezikovna uperjenost in dogovori vzpostavljajo družbena dejstva in institucije. Glavni del besedila se osredotoči na jezikovni relativizem in uokvirjanje, kjer avtor s konkretnimi primeri demonstrira moč besedišča in retorike pri oblikovanju javnega mnenja. V sklepnem delu je predstavljena še uporabna vrednost klasične retorike, kjer je prikazano, kako lahko uporaba Aristotelovih prepričevalnih sredstev – etosa (značaj), logosa (argumentacija) in patosa (čustva) – služi kot učinkovito orodje za spodbujanje okoljske odgovornosti. Avtor v zaključku ugotavlja, da je obvladovanje okoljske retorike nujno za prehod od zgolj zavedanja k dejanskemu družbenemu ukrepanju.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.2.169-198.2025
Etika in svoboda v politični misli Franceta Vebra
Prispevek se osredotoča na moralno filozofijo Franceta Vebra, pri čemer bomo obravnavali njegovo dojemanje svobode in etike ter povezane pojme, kot so vest, dolžnost, vrednostno čustvovanje in stremljenje, ter vprašanja, ki se mu v etično-moralnem kontekstu porajajo. Veber je zavračal eudaimonistično in utilitaristično pojmovanje etike, saj sreče ni dojemal kot končnega cilja moralnega delovanja – etična vrednost dejanj po njegovem mnenju temelji na motivu, ne na posledicah. Njegovo etično stališče se odraža tudi v politični misli, saj kritizira idejo, da lahko narod, država ali človeštvo kot celota stremijo k sreči. S tem je zavračal kolektivistične politične koncepte, ki posameznika podrejajo višjim entitetam. Marksistični krogi so njegovo filozofijo sicer zavračali kot reakcionarno že pred vojno. Vebra so strankarski prepiri jezili, sam pa se ni prišteval k nobeni politični stranki. Materializem je krivil za vojno in socialno bedo, ki sta bili po njegovem mnenju posledici enostranskega zavzemanja za materialne koristi ter opuščanje duhovnih vrednot – prav slednje pa je poudarjal v svojem filozofiranju o svobodi in etiki.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.2.153-168.2025
Prispevek obravnava vprašanje Aristotelovega seksizma z vidika sodobnih pojmovanj spola, znanosti in epistemološko odgovorne interpretacije. Izhaja iz teze, da njegov seksizem ni enodimenzionalen pojav, temveč kompleksen sistem večplastnih, tj. bioloških, političnih, filozofskih in metafizičnih perspektiv, ki strukturirajo njegovo razumevanje narave in družbe. S tem uvaja pojem multiseksizma, ki označuje prepletenost različnih kontekstualnih oblik spolne asimetrije v Aristotelovem filozofskem in znanstvenem sistemu. Analiza pokaže, da Aristotelova hierarhija med moškim in žensko ni le ideološka, temveč globoko vpisana v njegov znanstveni aparat, v koncepcijo narave, gibanja in teleologije. Članek opozarja, da razprava o Aristotelovem seksizmu ni vprašanje moralne sodbe, temveč metodološko vprašanje interpretacije: kako brati filozofske in znanstvene koncepte, ki so zgodovinsko pogojeni, ne da bi jih reducirali na sodobne normativne kategorije. Prispevek s tem odpira troje ključnih razmislekov: (1) o vlogi spola v Aristotelovi biologiji in metafiziki; (2) o epistemoloških dilemah feministične filozofije znanosti pri interpretaciji klasičnih tekstov; ter (3) o možnostih reinterpretacije Aristotelove misli onkraj spolno hierarhičnih struktur. Cilj razprave je pokazati, da razumevanje Aristotela kot »multiseksista« ne pomeni zgolj kritike, temveč ponuja orodje za natančnejšo analizo zgodovinskih temeljev spolne diferenciacije v zahodni misli.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.2.131-152.2025
Kleveta svobode, diskriminacija dostojanstva
V sodobnem liberalizmu zahodnega sveta se svoboda izražanja pogosto povzdiguje v temeljno vrednoto, ki naj bi varovala pluralnost mnenj ter avtonomijo vsakega posameznika. Vendar pa se v kontekstu pornografije ta ideal zaplete v lastno protislovno mrežo, kjer svobodi izražanja preti, da postane sredstvo utrjevanja neenakosti. Pričujoči članek problematizira predvsem liberalno razumevanje takšne svobode, ki v imenu tolerance pogosto spregleda razmerja moči, ki ta diskurz pogojuje. V prvem delu prispevka predstavimo razumevanje svobode R. Dworkina, kot neprisiljene izbire, in feministično kritiko C. A. MacKinnon, ki opozarja, da pornografija ni le svoboda izražanja, temveč diskurz, v katerem se svoboda izražanja prelevi v svobodo zatiranja. V drugem delu zagovarjamo stališče, da liberalna toleranca do vsebin, ki degradirajo (predvsem ženska) telesa, razkriva paradoks tolerance, ki v strahu pred cenzuro izgubi samo sebe. V zaključku zato poudarimo, da svoboda brez etične odgovornosti ne osvobaja, temveč diskriminira.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.1.113-128.2025
Kdo in kako naj vzgaja dobre državljane?
V prispevku razmišljamo o tem, kakšnega državljana potrebuje liberalno-demokratična družba in kakšna je vloga vzgojno-izobraževalnega sistema pri oblikovanju »dobrih« državljanov. Dobro državljanstvo presega državljansko znanje in veščine ter temelji na državljanskih vrlinah (odgovornost, pravičnost, solidarnost, pripravljenost na sodelovanje, skrb za skupno dobro), ki vključujejo motivacijo in se izražajo v dejanjih. Izobraževalni sistem ima pomembno vlogo pri razvijanju teh lastnosti, vendar je le eden izmed dejavnikov, ki oblikujejo mlade. Pomembna je povezanost šole z drugimi družbenimi sferami ter celostni pristop k državljanski vzgoji. Analiza aktualnega učnega načrta za predmet domovinska in državljanska kultura in etika kaže, da ta daje večji poudarek državljanskemu znanju kot državljanskim veščinam in vrlinam. Mednarodna raziskava ICCS 2022 izpostavlja slabe dosežke slovenskih osnovnošolcev na področju državljanske vednosti, njihovih stališč glede pomembnih tem v družbi, slabe participacije v šolskem in drugih okoljih kakor tudi njihove izražene pripravljenosti za angažiranje v prihodnosti.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.1.93-112.2025
Spinoza v svoji Etiki (1677) zagovarja monizem – obstoj ene same substance, ki je enaka Bogu in naravi. Duh in telo sta njena izraza, ki ju zaznavamo kot ločena atributa (iste substance): mišljenje in razsežnost. Spinozova filozofija afektov (tretji in četrti del Etike) se osredotoča na razumevanje človeških čustev kot naravnih pojavov, podrejenih univerzalnim zakonitostim narave. Spinoza trdi, da je človek, ki svojih afektov ne obvladuje, suženj usode, svobodo pa lahko doseže s pomočjo razuma. Afekte deli na aktivne in pasivne; aktivni izhajajo iz razuma in povečujejo človekovo moč, medtem ko pasivni slabijo njegovo zmožnost delovanja. Spinozova filozofija ponuja teoretični okvir za razumevanje čustev, ki je bil za njegov čas revolucionaren in se kaže celo v sodobnih psiholoških in nevroznanstvenih raziskavah.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.1.73-90.2025
Sodobne razprave v analitični filozofiji fikcije so se oblikovale okrog vprašanja o epistemski vrednosti literarnih del. Članek skuša s tezo, da je epistemski doprinos literature bolje kot v iskanju golih dejstev iskati v razumevanju, premostiti prepad med optimističnimi literarnimi kognitivisti in skeptičnimi antikognitivisti. Temelj predstavlja razlikovanje med propozicionalnim védenjem in razumevanjem, ki ga literarna dela omogočajo tudi v nerealističnih žanrih. Razumevanje bo obravnavano kot samostojen epistemološki pojem, ki ni ena izmed vrst védenja. Pri tem se opiram na sodobne neokognitivistične pristope (Mikkonen, Ferran), ki razumevanje obravnavajo kot osrednjo epistemsko vrlino, ter na kritiko estetske razmejitve med filozofijo in literaturo (Vidmar Jovanović). V zadnjem delu članka so analizirani estetski ugovori proti kognitivizmu (Lamarque in Olsen), ki v epistemski vrednosti fikcije vidijo trivialnost in nevarnost, da slednjo s statusa umetniškega dela zreduciramo na didaktični pripomoček. Skušam pokazati, kako fikcija prek svoje estetske forme in kompleksnosti omogoča kognitivne pridobitve, ki presegajo didaktično vlogo.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.1.23-46.2025
Analiza časa pri Wittgensteinu in Merleau-Pontyju
Trdil bom, da Wittgenstein razloči tri smisle, v katerem govorimo, da vsebino naše zaznave vidimo. Ti smisli so: videti v dobesednem smislu, kot barve in oblike; videti v nekem zavestno vzpostavljenem oziru, kot prepoznati zajca v iluziji raca–zajec; ter videti v nekem spontanem oziru. To izhodišče bom primerjal z idejo pojmovnega horizonta, s katero Merleau-Ponty čas tolmači kot eksistencialno situacijo. Pokazal bom presenetljivo podobnosti misli dveh filozofov, še posebej, ko se srečata v razmislekih v Opazkah o filozofiji psihologije, kjer si Wittgenstein zamišlja hipotetičnega človeka, ki je »slep za pomene«, ter interpretaciji anomaličnega vedenja bolnika, ki trpi za možgansko poškodbo, ki jo najdemo v Merleau-Pontyjevi Fenomenologiji zaznave. Merleau-Pontyja bom nato umestil v diskurz okoli treh modelov časovne zavesti, ki jih grobo delim v retencijske, razsežnostne ter kinematske modele. Prispevek sklenem z Wittgensteinovo delitvijo med časom kot fenomenalnim in javnim koordinatnim sistemom. S tem si bomo izdelali nekaj plodovitih podob za razmišljanje o pojmu časa.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.1.49-72.2025
This paper examines Miščević’s (2007) hint that coherence considerations can help reduce reflective luck, a form of epistemic luck that stems from an agent’s own cognitive fragility. To do so, we refer to the results from our recently developed computational model, in which we simulated agents who update beliefs probabilistically but may filter evidence based on its impact on coherence. The results show that coherence filtering improves stability in noisy environments by protecting agents from random misinformation, although the exact outcome depends on armchair luck (in our case, this refers to the agent’s prior beliefs). However, in biased environments, the same strategy leads agents to dismiss corrective evidence, reinforcing false beliefs. We argue that coherence is not a universal epistemic virtue, but an adaptive strategy whose success depends on the environment. Our findings extend Miščević’s proposal and highlight the importance of flexibility in belief formation.
Avtorske pravice (c) 2025 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.29.1.3-22.2025
Prispevek primerja Illichovo in Rawlsovo razumevanje vloge institucij pri oblikovanju pravične družbene ureditve in zagotavljanju posameznikove avtonomije. Rawls družbene institucije obravnava kot ključni temelj pravične in stabilne družbene strukture, medtem ko Illich opozarja na njihove omejitve, zlasti v zvezi z legitimnostjo ter politično, ideološko in gospodarsko nevtralnostjo. Po Illichovem mnenju institucije lahko ogrožajo posameznikovo svobodo, ko se iz sredstev za dosego ciljev spremenijo v cilje same po sebi. Kot alternativo predlaga družbo sožitja, ki zavrača tista orodja, torej tiste sisteme, tehnologije in institucije, ki bi se lahko izrodile v nadzor ali omejevanje svobode. Vendar pa tudi ta rešitev ni brez tveganj, saj lahko zapade v enake težave kot institucije, tako da prevzame določene oblike nadzora in omejevanja, značilne za tradicionalne skupnosti. Kljub tem omejitvam Illichova kritika opozarja na potrebo po reformi institucij, da bi te dejansko služile zaščiti posameznikove svobode in avtonomije.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.153-166.2024
Kaj resničnega lahko povemo o fikcijskih likih?
Članek obravnava, kako teorija pretvarjanja in artefaktična teorija fikcije delujeta v internem in eksternem govoru o fikciji in zakaj oba, fikcijski antirealizem in realizem, naletita na težave. Predstavljena je rešitev Amie Thomasson (2003b), ki ohranja obstoj fikcijskih likov kot abstraktnih artefaktov, a v intrafikcijski diskurz vseeno sprejme pretvarjanje, da razreši nejasnosti, ki nastanejo, ko uporabljamo fiktivna imena v različnih kontekstih. Izpostavljena je problematičnost de re pretvarjanja, ki zahteva pretvarjanje, da ima abstraktni objekt konkretne lastnosti. Če de re pretvarjanje zavrnemo in v govor o fikciji sprejmemo de dicto pretvarjanje, izgubimo uniformnost teorije in trdimo, da fiktivna imena v delu diskurza referirajo, v delu pa ne. Cilj članka je nakazati, da vpeljava pretvarjanja v realistično teorijo fikcije kljub temu, da zahteva dvojno rabo fiktivnih imen, bolje razloži naše razumevanje govora o fikciji kot antirealistične teorije.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.169-186.2024
Modalni katapulti in meje modalne logike
Modalni »katapulti« so osnovne logične sheme sklepanj za modalne operatorje (»zaprtost« za logično posledico). Denimo, da propozicija p logično implicira, strogo implicira, modalno implicira ali materialno implicira …, propozicijo q. V skladu z ustreznim »katapultom« za modalni operator M velja prenos modalnosti: če Mp, potem tudi Mq. Modalni katapulti imajo pomembno vlogo pri logični analizi tradicionalnih filozofskih argumentov, kot sta fatalizem in inkompatibilizem. Tudi pri deontičnih paradoksih in v moralnih dilemah imajo katapulti osrednjo vlogo. Zagovarjam pristop, ki temelji na aktualizmu in protidejstvenem razmišljanju (Jackson, Goble): v razmišljanju o tem, ali bi moralo biti res, da p, upoštevamo, kaj bi bilo res, če p. Ta pristop dobro pojasni, kdaj prenos deontične nujnosti ne deluje in hkrati razloži njegovo uporabnost. Modalni katapulti so nepogrešljivi v logiki modalnosti, vendar tudi zarišejo meje tega pristopa.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.189-208.2024
Članek, ki je motiviran na osnovi poglavja v Šusterjevi knjigi, obravnava vidik tako imenovanega Fitchevega argumenta (FA), ki predstavlja resen izziv za veri-fikacijsko teorijo. V nasprotju s Šusterjevim stališčem v celotnem prispevku za-sledujem stališče, da večina poskusov, ki nameravajo verifikacionizem ubraniti izpod primeža Fitchevega argumenta, vključno z Edgingtonovo teorijo, ne uspe. Kar zadeva poskuse omilitve posledic Fitchovega argumenta za verifikacionizem v okviru klasične logike (Eddington kot najpomembnejši predstavnik), se postav-ljam na stran njihovih kritikov (Williamson, Percival) in trdim, da jim njihova namera ni uspela. Kar zadeva poskuse blokiranja vpliva Fitchevega argumenta v okviru neklasičnih (intuicionističnih, relevantnih, dialetheističnih in tako naprej) logik, to počnejo z uvajanjem načel, ki razveljavljajo nekatera osnovna klasična pravila in principe, pri čemer običajno uvajajo trivialne svetove. V tem primeru je verifikacionistično načelo (kot tudi vsi sklepi, vključeni v Fitchev argument) prazno resnično, kar ni zadovoljivo. V vsakem primeru pa ni prepričljivih doka-zov, da bi bodisi klasični bodisi kateri koli od neklasičnih pristopov verifikacio-nistu lahko pomagal, da bi se rešil iz primeža FA.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.209-228.2024
Razpravljam o konceptu možnih svetov, kot se uporablja v modalni semantiki, o katerem govori tudi Danilo Šuster v svoji knjigi Modalni katapulti. Sprašujem se, kako razumeti možne svetove v govoru o neobstoječem, na primer v eksplicitno imaginarnih diskurzih. Menim, da lahko smiseln diskurz o relevantnih možnih svetovih vzpostavi le kontekst razprave, v katerem se pojavljajo modalne propozicije o virtualnih (nerealnih) entitetah ali virtualnih (nerealnih) stanjih stvari, ne pa apriorne sodbe o tem, kaj je v principu logično možno ali nemogoče. Pri tem se pojavlja več težav, npr. interpretacija relativnih izjav, ki se nanašajo tako na realne kot na virtualne entitete, še posebej interpretacija nekaterih protidejstvenikov o realnih in virtualnih entitetah. Zdi se, da se v določenih primerih ne moremo “znebiti” protidejstvenosti, npr. s semantično pretvorbo v navadne generične stavke o možnih svetovih določene vrste.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.229-238.2024
Kljub prizadevanju po nasprotnem pogosto ravnamo iracionalno. V zadnjem času so nekateri epistemologi predlagali, da priznamo svoje napake in poskušali razviti skromno epistemologijo, ki bo v zakup vzela dejstva o naši iracionalnosti. Pomemben del takšne epistemologije predstavlja tudi opis vloge dokazil o naši iracionalnosti, t. i. dokazil višjega reda. Intuitivno se zdi, da bi morali pri tvorjenju prepričanj takšna dokazila upoštevati. Vendar pa se izkaže, da vključevanje dokazil višjega reda v teorijo racionalnosti ni lahka naloga. V tem prispevku najprej pregledam razpravo o dokazilih višjega reda, podrobno opišem problem dokazil višjega reda in predstavim glavne odgovore nanj. Nato predstavim dva nova primera dokazil višjega reda, vzeta iz znanosti. Trdim, da ta primera pod vprašaj postavljata stališča, ki zavračajo vlogo dokazov višjega reda. Ta stališča implicirajo, da so nekatere vsakdanje znanstvene prakse, kot sta vrednotenje dokazil v sistematičnih preglednih člankih ali celo izvajanje testov statistične značilnosti, iracionalne.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.241-262.2024
V zadnjih letih je neformalna epistemologija dodobra osredotočena na teorijo spoznavnih vrlin in hib, ki izhaja iz Aristotelove etike vrlin, in se deli na dva ključna pristopa: reliabilizem in responsibilizem, ki nudita sorodne a nasprotujoče si poglede na naravo tovrstnih vrlin in hib. Delo Quassima Cassama je poglobilo splošno dojemanje hib v strokovni javnosti kot vedenj, ki onemogočajo dostop do znanja in se klasificirajo v kategorije glede na zvestobo. Teorija spoznavnih vrlin in hib je s seboj pripeljala tudi teorijo argumentacijskih vrlin, h kateri je najpomembneje prispeval Andrew Aberdein, ki analizira prenos znanja in prepričanja skozi argumentacijo. Argumentacijske hibe taista teorija opredeli kot lastnosti, ki vodijo v zmotno uporabo argumentacije in sprejem pomanjkljivih argumentov. Vendar pa Cohen opozarja, da vsi načini prenosa znanja, na primer enostavne inferenčne izjave ali učilniška konverzacija, niso nujno argumentativni. Ker je v teh primerih prenos znanja ali prepričanja vseeno lahko prisoten na neargumentacijski način, je smiselno poiskati argumentacijski-sorodno vrsto hibe, ki se utegne pojavljati v tovrstnem prenosu prepričanj. Možnost opredelitve takšnih hib najdemo v Griceovi teoriji implikatur, kjer pomanjkljive izjave sprožijo pragmatične implikacije, kar odpira prostor za raziskovanje manifestacije spoznavnih hib v jeziku v neargumentativnih kontekstih prenosa znanja ali prepričanja.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.285-310.2024
Pojmovanja racionalnosti znotraj epistemologije se pogosto naslanjajo na idealizirane modele epistemskih agentov in okolja, v katerem ti delujejo. Omejena epistemska racionalnost je koncept, ki se takšnim idealizacijam poskuša izogniti in se pri postavljanju norm raziskovanja naslanja na empirične podatke o človeški kogniciji in epistemskem okolju. Izhaja iz Simonove omejene racionalnosti, Gigerenzerjeve ekološke racionalnosti in McKennove ne-idealne epistemologije ter deluje kot hibriden koncept, ki vsebuje tako normativne kot deskriptivne elemente in služi kot izhodišče za ponujanje epistemskih vodil, ki bodo pripomogle k izboljševanju naše epistemske situacije in doseganju epistemskih ciljev. Znotraj epistemologije zasledimo različne epistemske cilje, na primer oblikovanje resničnih prepričanj, upravičenje, znanje in razumevanje. V prispevku povzemam izbrane vidike razprave o epistemskih ciljih in vrednotah s poudarkom na veritističnem monizmu in prevprašujem, katere cilje bi morala zasledovati omejena epistemska racionalnost. Zaključujem, da lahko omejena epistemska racionalnost zasleduje različne vrste kognitivnega uspeha, ne zgolj resnice, vendar se omejuje na raziskovanje o tematikah, ki so za posameznika na nek način relevantne.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.263-284.2024
Med smislom in pomenom: ali lahko, glede na Fregeja, tudi drugače opredelimo njuno medsebojno razlikovanje?
Kako lahko opredelimo razliko med smislom in pomenom? Ali obstaja alternativa razlikovanju med smislom in pomenom, kot ga razume in uporablja eden izmed očetov moderne analitične filozofije, Gottlob Frege (1848–1925), pri čemer mislimo njegovo znano ugotovitev, da »pomen izrazov 'Večernica' in 'Danica' bi bil isti, smisel pa ne«? Za potrebe raziskovanja smo razvili organon, ki zajema opredelitve miselnega, telesnega in intuitivnega cogita. Razlikovanje med vrojenimi sistemi organiziranosti in delovanja treh vrst cogita pokaže, da je možna tudi drugačna opredelitev razlikovanja produktov miselnega (smisla) in intuitivnega cogita (pomena). To je razlikovanje med smislom in pomenom, ki je drugačno od Fregejevega.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.1.123-150.2024
Je Quineov problem nedoločenosti prevoda in reference relevanten za lingvistične in prevodoslovne teorije?
Članek obravnava pojem ekvivalence v teoriji prevajanja ter preučuje različne interpretacije in kritike tega pojma. Analizira različne pristope ekvivalence v literaturi, vključno s Catfordovim pojmovanjem ekvivalence, formalno in dinamično ekvivalenco Nide in Taberja in Kollerjevimi petimi vrstami ekvivalence. Članek nato obravnava kritike ekvivalence, pri čemer se osredotoča na kritike, ki temeljijo na vplivu Quinove nedoločenosti prevoda in nedoločenosti reference. Ugotavlja, da Quinov problem sicer izpodbija razumevanje ekvivalence na pomenski ravni, vendar druge oblike ekvivalence ostajajo uporabne, čeprav sprejetje Quinovega stališča zahteva odpravo samega pomena. Na koncu članek pretehta posledice navedenih vidikov za teorijo prevajanja. Čeprav sprejetje Quinovega stališča izpodbija nekatere oblike ekvivalence, pa tega koncepta ne ovrže v celoti. Druge vrste ekvivalence, na primer tiste, ki se osredotočajo na funkcijo ali učinek, ostajajo aktualne. Vendar pa sprejetje Quinovega stališča zahteva odpravo koncepta pomena, kar ima resne posledice za področje prevodoslovja in jezikoslovja nasploh.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.1.103-122.2024
Platon in ples: ontologija plesa skozi prizmo Platonove teorije idej ter Platonovo vrednotenje plesa
V članku obravnavamo ontologijo plesa z vidika Platona in sodobnih avtorjev. Na začetku predstavimo različne filozofske vidike koncepta plesa. Sledi opis ontologije plesa, kjer se naslonimo na razmišljanje sodobnih avtoric Osintseve in Pakes. Slednja se (med drugim) osredotoča prav na podobnosti med platonizmom in ontologijo plesa. V nadaljevanju razložimo relevantno Platonovo ontologijo oz. teorijo idej, ki zagovarja obstoj nadčutnega sveta. Prikazana je problematika Platonove kritike umetnosti v Državi, kjer je predvidena izločitev umetnikov iz idealne države. Platon je umetnost dojemal kot posnemanje, ki na prebivalstvo nima dobrega vpliva. Ta stališča se zdijo neskladna z njegovo pozitivno naravnanostjo do umetnosti v osnovnem izobraževanju. Pri starih Grkih je človek, ki je znal plesati, veljal za izobraženega. Platon je v svojo filozofijo glasbe vključeval pojem harmonije, ki še danes velja za eno najvišjih kvalitet glasbe in plesa. V zaključku primerjamo balet s Platonovo teorijo idej, odkrivajoč njune podobnosti.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.1.77-100.2024
Na podlagi teorije konceptualnih metafor bomo predstavili idejo Boga in božanskega kot koncept, pri čemer se bomo navezali na to, kako filmska umetnost upodablja in obravnava duhovne ali religiozne tematike. Poleg omembe tradicionalnih metafor se bomo osredotočili na koncept transcendence kot izkustva preseganja vsakdanje zaznave in razumevanja sveta. Raziskovali bom fenomenološko razmerje med imanenco in transcendenco predvsem v relaciji do tega, kako filmi poskušajo upodobiti izkušnjo ekstatičnosti in drugosti ter ustvariti doživetja, ki presegajo racionalno razumevanje. Ker filmska umetnost ni odvisna zgolj od verbalnega izražanja, temveč v veliki meri od čutnega in emocionalnega odziva gledalca, je tukaj še posebej zanimiva, ker ji uspe prebiti meje racionalnega diskurza in omogočiti dostop do izkušenj, ki jih običajno povezujemo z religijo in duhovnostjo. Opisali bomo nekaj možnih strategij, s katerimi filmi na gledalčevem živem telesu vzbudijo pomen in smisel transcendentnega ter preučili, kako film postane sredstvo za izražanje neizrekljivega – tiste (božanske) resničnosti, ki je onkraj jezika.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.1.51-76.2024
V pričujočem članku zasleduje avtor dva cilja – najprej podati delovno definicijo terorizma, nato pa kritično ovrednotiti argumentacijske strategije, ki vodijo do njegove skoraj soglasne moralne obsodbe. V zvezi s prvim zagovarja potrebam moralnega ovrednotenja prikrojeno definicijo terorizma kot ne-razlikovalne uporabe nasilja – ali resno mišljene grožnje z njim – z namenom/ciljem (od oblasti) izsiliti bolj ali manj korenite politične oz. družbene spremembe. V zvezi z drugim priznava, da si teroristi z načrtnim fizičnim in psihičnim nasiljem nad civilisti naprtijo težko moralno breme, a dokazuje, da terorizem v tem ni pomembno drugačen od drugih, praviloma toleriranih in neredko celo slavljenih in občudovanih vrst politično motiviranega nasilja, od oboroženih uporov in revolucij do državljanskih in meddržavnih vojn. Ali se bo terorizem pod navedenim moralnim bremenom nazadnje zlomil ali ne, bo v prvi vrsti odvisno od konkretne utemeljitve, tolmačenja in uporabe načela imunosti civilistov – ta naloga pa se po premisleku izkaže za precej trši oreh, kot dajeta slutiti njegova samoumevnost in vsesplošna popularnost. In končno, za enačenje terorizma in ekstremizma ni prepričljivih razlogov, sploh če pomislimo, koliko strpnejši smo do drugih pojavnih oblik politično motiviranega nasilja, ki so terorizmu v najboljšem primeru moralno enakovredne ali pa še to ne
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.1.3-50.2024
Status umetne inteligence v svetu umetnosti
Danes smo priča zelo naglemu razvoju umetne inteligence (UI) na praktično vseh področjih. Javnosti najbolj znan oz. opazen razvoj na področju UI je razvoj ChatGPT-ja podjetja OpenAI. ChatGPT je orodje, ki s pomočjo UI odgovarja na vprašanja, pomaga pri pisanju besedil, esejev, tudi programerske kode. Se pa je v zadnjih letih javnosti približala še ena oblika kreativne UI, ki pa se ne ukvarja z jezikom, temveč se umetniško udejstvuje na področju vizualne in druge umetnosti. Verjetno najbolj znan program UI za ustvarjanje oz. generiranje grafične umetnosti je DALL-E, ki je tako kot ChatGPT v lasti podjetja OpenAI. V tem članku bomo pisali o »problematiki« vpeljevanja UI v umetniški svet in kaj umetnost UI v kontrastu z »normalno« človeško umetnostjo predstavlja družbi. Predvsem nas bodo zanimala vprašanja kot so, kaj je umetnost UI, ali umetnost UI sploh lahko upoštevamo kot umetnost, ali je UI lahko sama po sebi umetnik ali je samo orodje, kako in zakaj umetnost UI vpliva na umetnost samo ipd.
Avtorske pravice (c) 2023 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Problem ne-identitete kot problem okoljske etike?
V okoljski etiki se kot teoretična prepreka ukrepom za preprečevanje podnebnih sprememb pogosto omenja tako imenovani problem ne-identitete (PNI). Ta temelji na konfliktu med intuicijo, da imajo nekatera naša dejanja, ki vplivajo na prihodnjike, moralno vrednost, in ugotovitvijo, da zaradi njihove narave vplivanja na identiteto težko pokažemo na ljudi, ki jim škodujejo. V članku poskušam pokazati, da PNI ne predstavlja takšnih težav. PNI najprej natančno predstavim. Nato analiziram dva pristopa, ki pokažeta, da ne moremo samoumevno sprejeti premise, da dejanja, kot je sprejetje ene energetske politike namesto druge, vplivajo na identiteto prihodnjikov. Prvi predstavljen pristop pod vprašaj postavi pojmovanje identitete, ki ga ta premisa predpostavlja, drugi pa pojmovanje vplivanja na identiteto. Izpostavim tudi nekaj možnih kritik obeh pristopov in odgovorim na njih. V zaključku razmišljam še o praktičnih implikacijah PNI za okoljevarstvene ukrepe in sklenem, da so odločitve, ki zadevajo prihodnjike, iz praktičnega vidika analogne odločitvam, ki zadevajo sodobnike.
Sprva je podanih nekaj primerov barvne osvetlitve. Nato je podan odgovor, zakaj je barvna osvetlitev pomembna na področju spoznavne teorije. Gre za napetost med spoznavno izkustveno razvidnostjo ter med bogastvom ozadne oblikovne pokrajine, ki jo razreši barvna osvetlitev. Za razumevanje učinkovitosti barvne osvetlitve je pomemben pristop spoznavne ledene gore, kjer nastopa nad vodno gladino pojavna zavedna duševna naperjena vsebina, pod vodno gladino pa obstaja mnoštvo ne-zavednih naperjenih vsebin, ki same niso predstavljene na sceni nad vodno gladino, ampak so tam upoštevane s posredovanjem značilnosti, ki omejeno sceno osvetljujejo in oskrbijo naravnanost nadvodne naperjene vsebine. Najgloblje področje spoznavne ledene gore tvori njen nezavedni del, ki vpliva na nadvodno sceno na vzročni način in je izkušen na način strele z jasnega. Predlagamo, da na področju spoznavnega upravičenja pri tvorbi prepričanj sledimo normativni raznolikosti pri presojanju etične primernosti. Razlika med dobrim in pravilnim ustreza objektivnemu spoznavnemu propozicionalnemu upravičenju ter doksastičnemu upravičenju prepričanja na podlagi sodelovanja spoznavnega dejavnika.
Pripovedna umetnost in terapevtsko samospoznanje
Zadnja leta potekajo razprave v estetiki in filozofiji umetnosti o vprašanju, ali lahko pridobimo znanje o svetu iz umetniških del. Vendar pa je zelo malo napisanega o učinkih, ki jih ima umetnost na kultiviranje samospoznanja in samorazvoja. Medtem ko se večini od nas zdi očitno, da umetnost ima te učinke, je le malo znanega o tem, kako in zakaj se ti pojavijo. Obravnava tega vprašanja je glavni cilj sledečega prispevka. Bistvo argumenta je, da pripovedna umetnost ponuja edinstveno priložnost za sprejetje dvojne (prvo- in tretjeosebne) perspektive na lastna mentalna stanja, ki je, kot trdijo psihologi in filozofi uma, potrebna za pridobitev vrste samospoznanja, ki vodi v samorazvoj in samospremembe, to je, terapevtskega samospoznanja.
Članek se ukvarja z Wittgensteinovim razumevanjem etike in estetike. Avtor predstavi razumevanje zgodnjega Wittgensteina. Najprej pojasni Wittgensteinovo razumevanje etike, potem pa še njegov pogled na etični pomen estetske drže. V tem okviru razloži, v kakšnih smislih in ozirih lahko govorimo o etiki kot neizrekljivem (transcendentalnem) pogoju in pojasni naslednje trditve: etične tavtologije so nedotakljive ali celó svete, njihovo kršenje je tragično; s spremembo drže do sveta se spremenijo meje sveta, ne pa dejstva sveta, in svet postane drug svet; »etični stavki« so formalni in absolutni; etika in estetika sta eno; estetska drža je srce srečnega življenja; etika zgodnjega Wittgensteina je »egocentrična« ali solipsistična, evdaimonistična, ima značilnosti etike kot umetnosti življenja in je osebne narave, etika posameznika.
Schiller je – v nasprotju s Kantom – v Kailasu lepoto premestil oziroma umestil na področje praktičnega uma. To pomeni, da načelo lepote ni konstitutivno, temveč regulativno, kar z drugimi besedami pomeni, da bi moral vsakdo ugledati lepoto v objektu. Lepota ni po Schillerju nič drugega kot svoboda v pojavu. Težava je, kako določiti, kdaj je nekaj v izkustvu pojav svobode. Schiller je prepričan, da pripisujemo svobodo tistim objektom, ki so samodoločujoči, tistim, ki delujejo zgolj iz samih sebe. Njegovo »objektivno« načelo pomeni »subjektivno univerzalnost«, v tem smislu Schiller ni prišel nič dlje od Kanta, ki tudi zagovarja »subjektivno univerzalnost«. Članek primerja gledišča Schillerja na eni strani in Kanta na drugi strani in zaključi, da je bil Schiller z vidika analiziranega v članku korak pred Kantom, in da je Kant potreboval nekaj let, da je prišel do skoraj istovetnega stališča.
Avtorske pravice (c) 2023 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/